REFORMÁTUS PANORÁMA 2008

Ha valaki ma a magyar református egyház hazai helyzetét elemezni és értelmezni akarja, nem sokra jut, ha figyelmen
kívül hagyja azt a társadalmi és szellemi miliõt, melyben népünk és egyházunk is él. A magyar társadalmi és egyházi
helyzet elemzéséhez és értékeléséhez pedig szükséges legalább az európai helyzet vázlatos ismerete. Nemrég jelent meg
Hanns Leiner német protestáns lelkipásztor helyzetelemzése a német keresztyénséget körülvevõ szellemi-ideológiai
helyzetrõl. Elolvasva azon lepõdhetünk meg, hogy mindazt amit a német helyzetrõl leírt, a magyar helyzetrõl is elmondható.
Helyzet elemzésének kulcsszava a „bomlás”.
1. Bomlások a társadalomban
Leiner a társadalmi bomlás elsõ jelét abban a demográfiai katasztrófában látja, melynek kibontakozására a születések
számának drasztikus csökkenésébõl, a házasságon kívül született gyermekek számának, a válások számának, az abortuszok
számának növekedésébõl, az anyaszerep általános lenézésébõl és megvetésébõl következtet.
A társadalom bomlásának további jelét abban látja, hogy a szekularizáció és a velejáró praktikus ateizmus hatására eltûntek
az etikai normák, s helyébe egy féktelen egoizmus lépett. A praktikus ateizmus kiterjedése nyomán eltûnt az élet
értelmére adott értelmes válasz is és maradt az „élj a mának” (carpe diem) elve. Leiner idézi Sloterdijk holland filozófust,
aki szerint Európa a vágyak és élvezetek kontinense lett, és társadalmai egyre inkább wellness társadalmakká válnak.
Általános jelenség, hogy eltûntek a tekintélyek, a fékek, melynek velejárója az antiautoriter nevelés a családban és iskolákban,
s kísérõje az élet minden területén jelentkezõ féktelen agresszivitás.
A már sokak által elemzett a posztmodern minden értéket relativizált a kultúrában is. A muzsikában eltûnt a tonalitás, és
helyében megjelent a kaotitás. A modern képzõmûvészeteknek és irodalomnak nincs többé pozitív válasza és mondanivalója
az ember súlyos problémáira.
A társadalom-politikai helyzet bomlásához hozzájárult a mindent eluraló média, mely a véleménynyilvánítás szabadságának
is véget vetett. Az uralkodó médiacézárok nem viselnek el más véleményt a sajátjukon kívül, és egyetlen hibás mondat vagy
félreérthetõ szó elég ahhoz, hogy megsemmisítsék a másfajta véleményt képviselõ polgárt. Leiner a társadalmi bomlás további
vészes jelének tarja a hazaszeretet szándékos eltüntetésének folyamatát, mivel ez megöli egy nép jövõbe vetett hitét is.
Ezeket olvasva és hallva hamar megállapíthatjuk, hogy mindezek a jelenségek a magyar társadalmat is jellemzik. Talán
túlzás lenne helyzetünket a német helyzethez hasonlítani? Vagy pedig azt kell megállapítanunk, hogy ha náluk a fékek
majdnem elkoptak, akkor már nálunk rég nem is mûködnek? Beszélhetünk még erkölcsi minimumról akkor, amikor magasan
kvalifikált magyar értelmiségiek az „õszödi beszédet” erkölcsi és retorikai csúcsteljesítménynek mondják? Vajon nem
a totális erkölcsi bomlás jele az, amikor egy kisgyermeket szétmaró 13 kutya közül az egyik kutya sorsa feletti vita napokig
uralta a magyar médiát, miközben a gyermek sorsa már senkit nem érdekelt? Vagy: a közelmúltban egy utcán megsebesült
ló agyonlövése miatt támadt vita azon folyt, hogy volt-e joga egy rendõrnek agyonlõni a busz által elütött, szenvedõ jószágot,
majd a TV illetékes szerkesztõje azon háborgott, hogy micsoda botrány: a ló agyonlövését néhány gyermek is látta.
Tehát „volt képe” ezt szóvá tenni, egy olyan TV szerkesztõjének, amely TV az agresszív, durva, szadista, perverz filmek
tömegével eteti a magyar gyermekeket naponta!
Mára az is világos lett, hogy a demokráciát és toleranciát hirdetõ libertínus társadalmak szellemi és politikai irányítói természetesen
csak azokkal toleránsak, akik velük egyetértenek. Ez érvényes az egyházakhoz való viszonyukra is. Ha valaki
pl. azt írná le, hogy a „zsidó S. Freud mániás elmebeteg volt”, a zsidó jelzõ miatt megmozdulna a fél világ sajtója. Amikor
viszont Richard Dawkins angol filozófus azt írja le, hogy az istenhívõ keresztyének mind elmebetegek, senki nem támad
ellene. 2008 tavaszán a német Christival ifjúsági mega-rendezvénynek volt egy program kínálata, mely azoknak akart
segítséget kínálni, akik homofil vonzalmaiktól szeretnének megszabadulni. Ez a program-kínálat olyan felháborodást váltott
ki bizonyos körökben, hogy az ügy végül a német parlament elé került. Végül a tolerancia jegyében törölni kellett a
programból. De hasonló sorsra jutott ennek a konferenciának az a programja is, mely az abortusz kérdését vizsgálta volna
keresztyén szemmel. Az volt a kifogás, hogy a nõk önrendelkezési jogát sérti ez a téma. Az ausztriai Traunban a közelmúltban
konferenciát rendeztek evangéliumi keresztyének az iszlámról. Fõelõadónak Dr. Christina Schirrmacher-t, a Deutsche
Ev. Allianz Iszlámkutató Intézetének nemzetközileg is elismert professzornõjét hívták meg. Az osztrák sajtóban olyan éles
és becsületsértõ támadás indult ellene, hogy kénytelen volt lemondani elõadását.
Ezek az adatok azt is érzékeltetik velünk, hogy hazánkban, az egyház- és keresztyénellenes politikai irányzatait képviselõ
médiák mágusai, honnan veszik a szellemi muníciót és fõként a bátorságot harcias írásaikhoz.
2. Bomlások az európai keresztyén egyházakban
A társadalmi bomlások nem hagyják egyik keresztyén egyházat sem érintetlenül.
A társadalmakban ható szellemi-ideológiai trendek hol pedig változatlan, hol krisztianizált formában jelennek meg az
egyházakban és bomlasztják azokat. Anélkül, hogy mélyebben belemennénk egy ilyen elemzésbe, hadd soroljam fel azokat
a trendeket, melyek folyamatosan és bomlasztólag hatnak az egyházakra.
Legbomlasztóbbnak tartanám azt, az antiautoriter gondolkodásmódot, melyet az egyházak teológiái ébresztenek és
táplálnak a bibliakritika eszközével. Finom és raffinált eszköze ez annak, hogy a Biblia hitelességét és isteni tekintélyét
PANORÁMA 2008
megkérdõjelezõdjék. Ha a Biblia, minden részében nem Isten kijelentése, akkor a korszellemnek éppen ellentmondó
részeket késõbbi betoldásnak, átírásnak, utólagos szerkesztõi manipulációnak lehet minõsíteni és végül kimondani, hogy
ez vagy az a passzusa ma már nem érvényes parancs. Ha ez így van, akkor nem kötelezõ hinni sem azt, amit a Biblia a hit
tárgyaként ad elénk. Ez a magyarázata annak, hogy ma már protestáns lelkészek is képesek nyíltan tagadni Krisztus istenségét,
tagadni a megváltás szükséges voltát, testi feltámadásának tényét, a csodák valóságát, testünk feltámadását, az örök
kárhozat és örökélet nagy alternatíváját.
Ami a társadalomban bomlasztólag hat, az megjelenik az egyházak erkölcsi libertinizmusában is. Lelkészek, keresztyén
egyháztagok válása immár nem okoz problémát, de az sem, ha egy homoszexuális kapcsolatát gyakorló és nyíltan valló
lelkészt püspökké jelölnek Németországban. Vannak püspöktársak, akik a jelölt érdemei közé sorolják, hogy õ alakította
meg elsõként az egyházban a homo-lelkészek és a leszbikus lelkésznõk egyesületét. Természetesen nem kevesen vannak,
aki tiltakoznak e jelölés ellen. Ugyanakkor azt is publikálták, hogy egy egyháztagok között végzett közvélemény kutatás
során a többség azt véleményezte, hogy a szexuális orientáció egy püspök jelölése esetén nem lényeges, az igazi feltétel
inkább az, hogy milyen minõségû az illetõ egyházi munkája. Németországban és Svájcban járva hallhattam, hogy több
gyülekezet lelkésznõje mozlim férfihez ment feleségül, és amikor némely egyháztagok ezt szóvá tették, az érintettek nem
értették mondván, hogy mi ebben a probléma? Az erkölcsi libertinizmus egyházi hátterében egyébként az a feminista teológia
áll, melynek egyházi megjelenését a világi feminista mozgalmak eszméi készítették elõ. Nagy naivság lenne azt gondolni,
hogy református egyházunkban ennek nyoma sincs. Sokkal nagyobb probléma lesz ez, mint bárki gondolná, gondoljunk
csak egyre nõiesedõ gyülekezeteinkre!
Bomlasztó tényezõ lett az egyházakban, hogy a teológiai curriculumban megjelent a manipulativ pszichotechnikákat
keresztyén jelmezbe öltöztetõ, pásztorál-pszichológiának nevezett új diszciplina, mely a bibliai antropológiára és szoteriológiára
épült lelkigondozást leváltotta. Ennek az irányzatnak elfogadása több Nyugat-európai teológián és a magyar
református egyház lelkipásztorai között is, vízválasztó tényezõnek bizonyul. (Nyugat Európában a Rogers-féle pasztorálpszichológia
bevezetése miatt több teológiai tanár lemondott katedrájáról.
A wellness társadalom élvezet- és élmény centrikus szemlélete is természetesen megjelent az egyébként komoly identitás-
és autoritás-válsággal küzdõ népegyházakban, mint élményt, látványt és kulináris élvezeteket kínáló keresztyénség.
Ebben élenjárnak a karizmatikus gyülekezetek, de a Nyugat-európai, sõt amerikai protestáns mega-gyülekezetek sem akarnak
ettõl lemaradni. Rendezvényeiken elhangzik egy felszínes, felhígított evangélium, melyet vagy kísérnek, vagy követnek
különféle látványosságok, és élmények. (Ennek kirívó példája Benny Hinn ez évi stuttgarti evangélizációja, melyen
8000-en vettek részt. Egy beszámoló szerint az evangélizáció végén úgy nézett ki a nagy csarnok, mint egy csatatér. ) Azért
ilyen hírek után érdemes feltenni mégis azt a kérdést, hogy mi vitt oda 8000 embert?
Itt érkeztünk el ahhoz a kérdéshez, hogy a protestáns egyházak un. hitvalló tagjai és lelkészei hogyan reagálnak ezekre
a bomlasztó tényezõkre. Ennek a témának vázlatos körüljárására is érdemes néhány gondolatot szánni.
Valószínûnek tartom, hogy nincs olyan protestáns egyház, mely pontos adatokkal „dicsekedne” arról, hogy hányan
hagyják ott gyülekezeteiket és lépnek ki vagy hivatalosan, vagy bejelentés nélkül egyházukból. Ezeknek létszámára legfeljebb
az újonnan alakult, vagy hirtelen felduzzadt neoprotestáns gyülekezetek létszámnövekedésébõl tudnánk következtetni.
Az bizonyos, hogy nagyon sokan mennek át püskösdista-karizmatikus gyülekezetekbe, nagyon sokan mennek független,
ún. szabad-keresztyén típusú gyülekezetekbe, vagy éppen teológiailag azonosíthatatlan házi közösségekbe.
Pár éve bejárta a világ egyházi sajtóját (kivéve a magyart!) az a hír, hogy Angliában közel ezer anglikán lelkész a római
katolikus egyházba konvertált. Legújabb hír, amit ezzel kapcsolatban olvashatunk, hogy Európában a közelmúlt évek során
több, mint 300 (némelyek szerint 500) protestáns lelkész konvertált a római katolikus egyházba. Fõ ok szinte mindig a
liberális teológia, mely újabban kikezdte a szoteriológiát is, eljutva egészen addig, hogy képviselõi tagadják, hogy Krisztus
kereszthalála helyettes-engesztelõ áldozat volt. A konvertálások számát tovább növelheti, hogy a Vatikán még az idén,
Luther rehabilitációjára készül.- Sajnos, nem rendelkezünk pontos adattal arra nézve, hogy hány egyháztag konvertál az
iszlám és a buddhista közösségekbe, de ezek száma is folyamatosan növekszik.
Ezekbõl a jelekbõl arra is következtethetünk, hogy az emberekbõl nem halt ki a transcendencia, a transcendens igazságok,
a hit, a vallás iránti igény. Lenyûgözõ felvételt láttam arról a Reinhard Bonnke német karizmatikus evangélista által
2002-ben Nigériában tartott evangélizációról, melyet 750.000 ember hallgatott végig. A püskösdista-karizmatikusok száma
a legújabb statisztikák szerint lassan eléri a 600 milliót! (A reformátusoké 75 millió.) Nem azt jelenti ez is, hogy az
emberek keresnek valamit, amit a népegyházakban nem találnak meg? Azt is meg lehet figyelni, hogy azok az egyházak,
melyek a korszellem ellen nem akarnak védekezni, vagy a védekezést egy elvtelenül nyitott, liberális teológizálással, vagy
egy humanista szeretettel felhígított evangélium hirdetésével gondolják megtenni, és embereket így megnyerni, azok
elõbb-utóbb megindulnak tagságuk elveszítése útján.
Németországban egyre többen kezdik hangoztatni, hogy nem nagy, hanem „minõségi” gyülekezetekre van szükség.
Kutatások azt mutatják, hogy az ilyen gyülekezetek tagságának legalább 63% misszióilag és diakóniailag aktív.
A protestáns felekezeteknek másik része, mely a Biblia tanításaihoz és vele együtt hitvallásaihoz ragaszkodik, a társadalom
felõl érkezõ hatásokra nem kompromisszumokkal, hanem „evangéliumi radikalizmussal” reagál. Ezen azt értjük,
hogy határozottan tanítják pl. az ember teljes romlottságát amin azt értik, hogy az ember, a Szentlélek beavatkozása nélkül,
képtelen megérteni Isten akaratát. Továbbá, az ember üdvössége nem az ember szabad akaratától, (amit a bûneset során
teljesen elveszített) hanem kizárólag Isten kiválasztó kegyelmétõl függ, stb. Ezek az egyházak a gyülekezeti élet középpontjába
az Ige magyarázatát helyezik, szorgalmazzák tagjaikkal egy biblikus teológia megismertetését, fontosnak tartják
az evangélium, a megváltás, a hit, az evangélizáció, fogalmának biblikus tisztázását, az egyházfegyelem gyakorlását, és
tudatosan kerülik a divatossá vált marketing-módszerek alkalmazását a gyülekezet-építésben. Ezt a protestáns körökben
egyre erõsödõ irányzatot melyre az egyik legbefolyásosabb amerikai keresztyén újság, a Christianity Today egyre többször
felhívja olvasói figyelmét, „új kálvinista” irányzatnak is nevezik. Ennek az irányzatnak hazánkban is ismert nevesebb
amerikai képviselõi: John Piper baptista, John MacArtur református, Marc Dever baptista lelkipásztorok. Valamennyien
Amerika-szerte ismert Tv-, rádiószereplõk és könyvszerzõk. Ennek az irányzatnak hatására megváltozott számos
gyülekezet élete, és a teológiai oktatás struktúrája, tartalma és spiritualitása is. Hogy érzékeltessem lelkészekre gyakorolt
hatásukat; csupán a Louisville-i baptista teológiai szemináriumban jelenleg 4300 hallgató tanul. Ez év áprilisában lelkészek
számára rendezett 3 napos továbbképzõ konferenciájukra több mint 4000 lelkipásztor jelentkezett. Mivel könyveiket több
nyelvre, közöttük magyarra is lefordították, várható hogy hatásuk itt Európában is érezhetõ lesz, ha nem is feltétlen a
történelmi egyházak gyülekezeteiben. (A Biblia Szövetség is szeretne ennek a kálvinista irányzatnak egyik képviselõje és
közvetítõje lenni a református egyház felé!)
3. A bomlás és az átalakulás jelei a Magyarországi Református Egyházban
Ez év május elején a BSZ küldöttségének tagjaként részt vettem a nemzetközi Biblia Szövetség (Bibelbund International)
svájci ülésén. Végighallgatva a svájci és német résztvevõk beszámolóját arra a megállapításra jutottunk, hogy milyen jó
nekünk magyaroknak, mert azért ott, ahol õk tartanak, mi még nem tartunk. S ezt most is így gondolom.
Ha a magyar református egyház gyülekezeteinek statisztikai mutatóit vizsgáljuk, mégis elég sok, aggodalomra okot adó
jelet látunk. Ha csak Budapest református egyházi adatait vizsgáljuk, sokkolhat bennünket, hogy a fõvárosban magát reformátusnak
valló 224 169 emberbõl, melybõl igen nagyvonalú számítások szerint 50 000 a nyilvántartottak száma, vasárnaponként
legfeljebb 10 000 jár a több, mint 50 templomba. A vidék adatai még rosszabbak. Talán csak az álszeméremmel
magyarázható, hogy nem adunk pontos adatot arról sem, hogy hány gyülekezet vált a rendszerváltás óta mûködés
képtelenné, és mennyi azoknak száma, melyek csak nagy számbûvészeti manipuláció árán nyilváníthatók önállónak. Ezen
a statisztikán nem sokat változtat az újonnan alakult gyülekezetek száma sem. Általános probléma továbbá a gyülekezetek
tagságának elöregedése is. A vasárnapi istentiszteleten országosan résztvevõ 120 000 emberbõl a 75 év felettiek létszáma
73 200. Eközben sajnos az ifjúság létszáma is egyre csökken.
A posztmodern gondolkodás relativizmusa nemcsak a gyülekezetek tagságát, de a lelkészeket is elérte. Önmagáért beszél
az a még nem hivatalos statisztikai adat is, miszerint az elmúlt tíz év során a református egyház lelkészei között 148 válás
történt, és több lelkész suicidált, mint amirõl általában beszélnek.
A bomlás adatait szemlélve ugyanakkor azt is megfigyelhetjük, hogy a romló népegyházi adatok közepette hazánkban a
vallásosság, sõt a fiatalság vallásos érdeklõdése egyáltalán nem csökken. Viszont ez a vallásosság egyre inkább elveszíti
az un. történelmi egyházakhoz kötött jellegét. Magyarországon is megfigyelhetõ, hogy az egyre szaporodó és egyre nagyobb
létszámú neoprotestáns gyülekezetben feltûnõen nagy, sõt növekszik a fiatalok száma. (Budapesti és debreceni
teológiai hallgatók egy része is ezekbe jár lelki eledelért.)
Számunkra érthetetlen, hogy egyházunk vezetõit és vezetõ testületeit a gyülekezetek romlása egyáltalán nem zavarja
annyira, mint az elvárható lenne. Ha egyházi sajtónkat szemlézzük, vagy református médiánk, vagy zsinati gyûléseink
tematikáját vizsgáljuk, elég egyértelmûen kiderül, hogy egyházunk érdeklõdési köre még mindig két dolog köré csoportosítható.
Az egyik a társadalmi elfogadottság, (mutatni kifelé azt, ami nincs!), másik dolog pedig a pénz. Annak ellenére,
hogy a herezisek száma egyre több helyen felfedezhetõ, tanfegyelmi eljárás emberemlékezet óta nem indult – talán – senki
ellen, annál több az egyházi bíróságok által tárgyalt sikkasztásos, felderített vagy fel nem derített korrupciós ügy. Egyházi
testületek a pénzügyek miatt kerülnek egymással szembe, és téved az, aki azt hiszi, hogy csak a magyar társadalom
betegsége a bizalmi válság.
Zsinatunk, a misszió ügyét adminisztratív bizottságok vagy hivatalnokok kezébe adta át, rábízva azt az alkalmazottak
ötleteire. Az is világos már évek óta, kedves missziói ügyintézõink jó szándékát kétségbe nem vonva, hogy teológiailag
megalapozott missziói stratégiájuk nekik sincs. (A pár éve megjelent zsinati stratégiáról meg jobb, ha mélyen hallgatunk!
Ennek az irománynak nemhogy a Bibliához, de a keresztyénséghez sincs semmi köze!) Ezért az egyébként számtalan, sok
pénzbe kerülõ rendezvényük komoly tartalom nélküli marad. Általános az a vélekedés egyházunkban, hogy ahol sokan
vannak egy rendezvényen, ott minden rendben van, ahol sokan járnak templomba, ott nagy baj nem lehet. Így redukálódott
a misszió célja annak elérésére, hogy minél többen járjanak templomba.
Örökzöld téma, melyre már alig figyel valaki, a lelkészképzés ügye és ki merem mondani, hogy csõdje. A teológiai
tanárok és az oktatást bíráló lelkipásztori közösségek között évek óta folyik a süketek párbeszéde. Mintha nem értenék az
illetékesek, hogy „csupán” a tananyaggal és „csupán” a spiritualitással van baj. Nem tartják elgondolkodtatónak azt a
körülményt, hogy a Teológiákra lelkesen beiratkozó hallgatók túlnyomó része nem hitben megerõsödve és lelkileg érettebben
kerül ki öt év után az intézetbõl, hanem kételyekkel és zavaros teológiai elméletektõl összezavarodva, emellett
hihetetlen önbizalomtól duzzadva. A külföldi ösztöndíjra kiküldött fiatal lelkészek sokszor ultra-liberális teológiákon
szívják magukba a zavaros teológiai elméleteket, sõt olyanról is tudunk, aki ösztöndíjat kapott, de még azt sem tudja, hogy
mit akar tanulni vagy kutatni. (Az ember azt gondolná, hogy kutatási tervet kérnek elõbb, s utána döntenek arról, hogy hova
küldjék a pályázót.) Egyházunknak évtizedek óta nincs semmiféle „káder” politikája, ezért lasszóval fogják azokat a teológiai
oktatókat, (az se számít már, ha római katolikus az illetõ!), akiknek gyülekezeti tapasztalatuk majdnem semmi. Az egyház
illetékes vezetõi pedig tehetetlenül tárják szét kezüket, ha elõkerül a teológiai oktatás kérdése.
A gyakorló lelkipásztoroknak egy jelentõs és tisztességes része saját bõrén érzi a gyülekezet válságát, ezért akik még nem
estek lelki apáthiába, többféle módon próbálkoznak ezen a helyzeten változtatni. A „többféle-mód” pedig annak a teológiai
oktatásnak hiányosságaira vezethetõ vissza, amely nemcsak hitbeli, de hitvallásos identitást sem ad a lelkészeknek.
A próbálkozásokból néhányat megemlítenék. Egyik, talán a leggyakoribb próbálkozás az, amikor a lelkipásztor megpróbálja
a régi tradicionális kereteket hûségesen ápolni, az istentiszteleteket megtartani és minél több gyülekezeti alkalmat
szervezni. Ezt sokan hûségesen végzik, az istentiszteletet megtartják, akkor is, ha 3 öreg néni vesz részt rajta. Az a lényeg,
hogy a „mû forog”-jon. Vannak, akik evangélizációk, csendes-napok, gyülekezeti réteg-alkalmak sokaságát rendezik azt
gondolva, hogy ez az „élet” (dzoé) titka és jele a gyülekezetben. Vannak, akik hihetetlen leleményességgel, válogatás
nélkül hívják meg elõadók tarka seregét, csak ne nekik kelljen szolgálni. Mások a külföldi alfa-kurzusra „esküsznek” és
ettõl várják a gyülekezeti élet vizeinek megmozdulását. Ismét mások bibliaiskolai tanfolyamokat rendeznek, vendég
elõadókat kérve, mert félnek, ha a helyi lelkész tartja, nem jönnek el az emberek. Várható, hogy a szupervizor-képzésben
részt vett lelkészek nyomán rövidesen megjelennek a szerepjátékok, bibliodrámák, relaxációs, meditációs manipulatív
technikák módszerei is a bibliaórákon.
Sokszor az a benyomás erõsödik az emberben, hogy a lelkipásztorok nem hisznek már az Íge ill. az igehirdetés erejében.
Ha valaki azt mondja, hogy egyházunk válsága mögött az igehirdetés válsága áll, az igehirdetés válsága mögött pedig az
igehirdetõk hitének és spirituális állapotának válsága, akkor ez a nagy többség számára nemcsak elfogadhatatlan, de
értelmezhetetlen is. Amikor a dunamelléki egyházkerületbõl kiküldtek egy kérdõívet, mely arra kérdezett rá, hogy milyen
területen szeretnék magukat továbbképezni a lelkipásztorok, azaz mi érdekli õket, akkor a kevés visszaérkezett válaszból
a nagy többség, a gyászolók vigasztalásának kérdését jelölte meg. Ez a válasz is önmagáért beszél. Hát nem tudnak
lelkipásztoraink igazi vigasztalást nyujtani egy gyászolónak? (Csak zárójelben jegyzem meg, hogy hazánkban évek óta
rendeznek amerikai, kálvini teológiát képviselõ evangélikálok egy nemzetközi konferenciát. A konferencia 400 résztvevõje
között nincs több, mint 6-8 magyar református lelkipásztor. Vannak még magyarok más neoprotestáns gyülekezetbõl is
(nem karizmatikusok!), de a nagy többség kelet-európai.) Ezzel azt is szeretném kimondani, hogy a lelkészeknél tapasztalt
közöny mögött nagyfokú teológiai igénytelenség is áll.
Az egyik egyházkerület vezetõje szerint a református egyházban új törésvonal osztja ketté a gyülekezeteket. Ennek egyik
oldalán azok a gyülekezetek állnak (kb. 300), melyek jelentõs kárpótlási pénzt kapnak és még valamilyen intézményük
révén is pénzhez jutnak, a másik oldalon pedig az anyagi gondokkal küzdõ, semmilyen támogatásban nem részesülõ
gyülekezetek (kb. 7-800). Az elsõ csoportban dominál a manager gondolkodás, míg a másik önfenntartásra rendezkedik
be, s ez köti le szellemi energiáit. Ennek a helyzetnek még – szerintünk – a misszióra nézve további súlyos következményei
lesznek.
A református egyházban a misszió ügyét ma, néhány missziói egyesület szorgalmazza, melyhez tartozó lelkipásztorok
gyülekezeteikben is igyekeznek egy tervezett missziói programot megvalósítani. Ahol az egyházkerületek vagy megyék
vezetõi támogatják ezeket a kezdeményezéseket, ott bekerülhetnek a figyelem középpontjába a misszió kérdései. (Lásd a
Dunamelléki Egyhker. és Missziói Szövetség által ez év június elején rendezett missziói konferenciát.) Ezeken a konferenciákon
olykor több értékes javaslat, elõadás hangzik el, (olykor fesztivál-szerûen még túl sok is), de azoknak, sem
komolyabb kitárgyalására nem kerül sor, sem pedig következményei nem lesznek.
Aki ma a református egyházban a lelki életre és a misszióra hangolódás pozitív jeleit keresi, annak azt bizonyos
gyülekezetekben kell keresnie. Jelen pillanatban még nem mérhetõ fel azoknak a gyülekezeteknek száma, amelyekben
vagy a lelkipásztor vagy egyre több lelkes presbiter kezdeményezésére pozitív változások következtek be úgy az igehirdetések
tartalmában, mint a gyülekezet belsõ életében és mûködésében. Örvendetes, hogy egyre több ilyen gyülekezetrõl
tudunk. Ezeknek a változásoknak több katalizátora is van egyházunkban. Az egyik ilyen szervezet a Biblia Szövetség, mely
véleményünk szerint igen sokat tett azért, hogy felhívja a lelkipásztorok figyelmét a krisztocentrikus, nota bene, kegyelemközpontû
ígehirdetés- és gondolkozás fontosságára, és a bibliaiskola jellegû tanítás jelentõségére a gyülekezetek jövõjét
illetõen. A Presbiteri Szövetség nagyon sokat tett és tesz a presbiterek és családjaik kegyesség gyakorlásának szorgalmazásáért
és azért, hogy felébressze a presbiterekben a gyülekezetükért érzett felelõsségét. A többi missziói szövetségrõl
és egyesületrõl az a benyomásunk, mintha legnagyobb gondjuk saját maguk lelki és anyagi fenntartása lenne, és nem látjuk
bennük a Krisztus-testben (globális) gondolkodás jeleit.
Összefoglalva beszámolónkat azt mondhatjuk, hogy véleményünk szerint, a gyülekezetek egy részében elkezdõdött pozitív
változások felerõsödhetnének, ha az egyházkormányzattól több és világosabb misszió-teológiai támogatást kapnának a
lelkészek és egyháztagok. Ez esetben nem érezné magát magányos harcosnak a lelkész. Ugyanakkor fontos lenne egy
olyan, team munkában kidolgozott biblikus misszió-teológiai stratégia elkészítése és elfogadtatása, melyhez egységesen
igazodhatna az egyébként izoláltan mûködõ, sok jó szándékú törekvés a református egyházban. Mivel ennek a panorámának
célja csupán az egyház helyzetének elemzése, ezért most nem foglalkozunk a megoldások kérdésével, csupán javasolni
tudnánk „Útban a megoldás felé” címen, egy konszenzusos, magyar kontextusra készítendõ, biblikus missziói stratégia
kidolgozását.
Elhangzott a Biblia Szövetség, 2008. június 23-27 között Pécelen tartott, teológiai konferenciáján.
Dr. Sípos Ete Álmos